בית משפט לתביעות קטנות בתל אביב - יפו	
		
ת"ק 61462-10-10 בן מנחם ואח' נ' קשרי תעופה בע"מ ואח'
ת"ק 61487-10-10 פיינשטיין ואח' נ' קשרי תעופה בע"מ ואח'
ת"ק 61500-10-10 מתתיהו ואח' נ' קשרי תעופה בע"מ ואח'

	
בפני 	כב' השופטת  לימור ביבי-ממן

תובעים	בתק 61462-10-10: 
1.יצחק בן מנחם 
2.שרה בן מנחם

בתק 61487-10-10:
3. נורית פיינשטיין
4. יצחק פינשטיין 

בתק 61500-10-10: 
5. משה מתיתיהו
6. תמר מתיתיהו 	

נגד

נתבעים	
1.קשרי תעופה בע"מ – נמחקה בהסכמה.
2.דוברובניק איירליינס בע"מ
3.אירו הנדלינג בע"מ	

פסק דין	

שלוש תביעות מאוחדות שעניינן אחד- שיפוי התובעים בגין נזקים אשר אירעו להם כפועל יוצא מעיכוב בהגעת כבודתם ליעד אליו טסו לשם טיול מאורגן. 

הואיל והתובעים בכל התביעות יצאו יחדיו לטיול ונסיבות העיכוב בהגעת הכבודה -  כמו גם הנתבעים הינם זהים- אוחד הדיון בתובענות. 

המבוא העובדתי – 
1. 	לאחר שמיעת העדויות, בחינת כתבי הטענות והראיות בתיק הנני קובעת כי הוכחו העובדות כדלקמן: 

	א.	התובעים טסו ביום 5/8/10  באמצעות הנתבעת 2 לדוברובניק. 

ב.	הטיפול בקבלת כבודת התובעים עת הגיעו לשדה התעופה בן גוריון נעשה על ידי הנתבעת 3 שהיא החברה המספקת לנתבעת 2 שירותי קרקע. 

ג.	אין עוררין כי כבודתם של התובעים לא הגיעה ליעדה במועד בו נחתו התובעים בדוברובניק. זאת ועוד, מצאתי כאמינה עדותם של התובעים ולפיה בפועל הגיעה הכבודה לידיהם רק לאחר שלושה ימים ואף זאת, רק לאחר שהם שלחו שליח המלווה במדריך שלהם לשדה התעופה על מנת לקבל את הכבודה. בהקשר זה, אציין כי הנתבעות טענו שהכבודה הגיעה באיחור של 24 שעות בלבד ואולם, בניגוד לתובעים אשר תמכו טענתם בעדותם הישירה , לא תמכו הנתבעות 2 ו - 3 טענתן זו בראייה או בעדות ישירה כלשהי. 

ד.	אין עוררין כי כבודתם של התובעים הורדה מהמטוס הואיל ובמטוס היה משקל יתר. 

ה.	קיבלתי טענתם של התובעים ולפיה, כבר עת הגיעו למסור את הכבודה שלהם הבחינו כי למקום הגיעה כבודה רבה של קבוצה אשר טסה איתם הכוללת אוכל כשר. לטענת התובעים, נציגי הנתבעת 2 סירבו בתחילה לקבל את הכבודה האמורה החורגת ממשקל הכבודה המותרת ואולם, בסיכומו של דבר הועלתה הכבודה האמורה לטיסה. אציין כי טענתם זו של התובעים נתמכה בעדותם מחד ומאידך לא נשללה על ידי הנתבעת באמצעות ראיה או עדות כלשהי.

טענות הצדדים: 

2.	לטענת התובעים , לאור האיחור בהגעת הכבודה הם נאלצו לרכוש ציוד חלופי ובנוסף, נגרמה להם עוגמת נפש רבה הנובעת מכך, שבמשך שלושה ימים, מתוך ששת ימי הטיול, הם נאלצו להתעסק עם נושא הכבודה אל מול נציגי הנתבעות ולהסתדר עם ציוד חלופי חלקי ובכלל זה להסתובב עם אותם הבגדים. התובעים מוסיפים וטוענים כי עוגמת הנפש שלהם גדלה כפועל יוצא ממצגי השווא אשר הוצגו להם על ידי הנתבעות 2 ו – 3 ובהתאם להם הכבודה עתידה להגיע בתוך זמן קצר- מצגי שווא אשר בעקבותיהם לא הצטיידו התובעים באופן מלא ומספק. 
זאת ועוד, לטענת התובעים, המזוודות אשר הגיעו בסיכומו של דבר הגיעו פגועות ומשכך, הם זכאים לפיצוי הנובע מהנזק למזוודות.

התובעים מוסיפים וטוענים כי בנסיבות כפי שהוצגו, לא חלה על תביעתם אמנת ורשה ומשכך, הם זכאים לפיצוי בהתאם לנזקם בפועל אשר הינו כדלקמן: 
לתובעים בתק 61462-10-10 על סך של 1,387 ₪ ( 277 אירו) בגין הרכישות אשר ביצעו, סך 1200 ₪ בגין הנזק למזוודות  וסך 8,000 ₪ בגין עוגמת נפש ואובדן הנאה. 
לתובעים בתק 61487-10-10 על סך של  1,106 ₪ (221 אירו) בגין הרכישות אשר ביצעו, סך 1000 ₪ בגין נזק למזוודה אחת  וסך 8,000 ₪ בגין עוגמת נפש ואובדן הנאה. 
לתובעים בתק 61500-10-10 על סך של  550  ₪ (110 אירו) בגין הרכישות אשר ביצעו, סך 600 ₪ בגין נזק למזוודה אחת  וסך 8,000 ₪ בגין עוגמת נפש ואובדן הנאה.

3.	לטענת הנתבעת 2 על תביעת התובעים כמו גם על הפיצוי הנתבע על ידם חלות הוראות אמנת ורשה וזאת, בשל ייחוד עילה הקבוע בדין. לטענת הנתבעת 2 המזוודות הורדו מהמטוס בעקבות הוראת הקברניט אשר הורה על הורדת 30 מזוודות כפועל יוצא ממשקל יתר ולפיכך, בנסיבות אלו,  אין מקום לפצות את התובעים בכלל ובפרט לא באופן החורג מגבולות הפיצוי הנקובים באמנה. במאמר מוסגר אציין כי הנתבעת 2 לא הגישה כתב הגנה מטעמה ונציג מטעמה אף לא התייצב לדיון בפני. יחד עם זאת, הוגשה על ידי הנתבעת 2 הודעה לבית המשפט במסגרתה פורטו טעמי ההגנה האמורים. לעניין זה,  בהתאם לסמכות המוקנית לבית המשפט לתביעות קטנות לחרוג מסדרי הדין ודיני הראיות , ראיתי במסמך האמור כתב הגנה מטעם הנתבעת 2 ולא מצאתי ליתן פסק דין כנגדה בהעדר הגנה.
 
4.	לטענת הנתבעת 3 האחריות בהתאם לאמנת ורשה חלה על המוביל האווירי-  הוא הנתבעת 2-  ומשכך, אין עילת תביעה כנגדה. לחילופין ובהשלמה טוענת הנתבעת 3 כי מיון הכבודה נעשה על ידי רשות שדות התעופה ומשכך, ככל שאמנם הורדה הכבודה, יש להשית על רשות שדות התעופה את האחריות לנזקים הנובעים מכך.   

הדיון: 

5.	התביעה בפני  הינה לנזקים הנובעים מעיכוב בהובלת כבודה במסגרת טיסה  ומשכך, חוסה התביעה תחת כנפי חוק התובלה האוירית , תש"ם – 1980 (להלן:"חוק התובלה האווירית") . במסגרת חוק זה הוחלו והוכנסו לתוקפן, מספר אמנות בינלאומיות החלות בנושא התובלה האווירית. 
סעיף 10 לחוק, מייחד את העילה הנובעת מהובלה אווירית ובהתאם לו: 
"אחריותו של המוביל, עובדיו וסוכניו, לפי חוק זה לנזק, לרבות לנזק שנגרם עקב מותו של נוסע, תבוא במקום אחריותו לפי כל דין אחר, ולא תישמע כל תביעה לפיצוי על אותו נזק שלא על פי חוק זה, תהא עילתה הסכם, עוולה אזרחית או כל עילה אחרת ויהיו התובעים אשר יהיו". 
 החוק מחיל כאמור מספר אמנות בינלאומיות בנושא התובלה ובינלאומית ובכלל זה, את אמנת ורשה שנחתמה ביום 12/10/1929 (להלן:"אמנת ורשה) ואשר הורחבה ושונתה במסגרת מספר פרוטוקולים מאוחרים האחד מהם הרלוונטי לעינינו הינו מיום 28/9/1955 אשר נחתם בהאג (להלן:"פרוטוקול האג") .
6.	להלן יובאו סעיפים מתוך החוק ומתוך ,האמנה הנ"ל הרלוונטיים לשאלות במחלוקת בתביעה בפני. 
סעיף 18 לאמנה קובע בהקשר להובלת כבודה כי : 
".1 המוביל ישא באחריות לנזק שנגרם במקרה של השמדה, אבדן או היזק של כבודה רשומה או טובין, אם המקרה שגרם לנזק אירע תוך כדי ההובלה האווירית.
.2	ההובלה האווירית, כמשמעותה בפיסקה הקודמת, כוללת את תקופת הזמן שבה מצויים הכבודה או הטובין בהשגחתו של המוביל אם בשדה התעופה, אם בתוך כלי טיס ואם - במקרה של נחיתה מחוץ לשדה תעופה - בכל מקום שהוא."
 סעיף 19 לאמנת ורשה קובע כי : 
"המוביל ישא באחריות לנזק שנגרם מחמת איחור בתובלה אווירית של נוסעים, כבודה או טובין".
בהתאם לסעיפים האמורים, נקבע בפסיקה ראשית, כי האחריות החלה על המוביל בהקשר להובלת כבודה חלה במשך כל תהליך הטיסה וזאת, החל ממסירת הכבודה במסגרת ה – "CHECK-IN" . לאור האמור הנני קובעת , כבר בשלב זה, כי – מחד, אין לקבל טענת הנתבעת 3 ולפיה האחריות להעמסת הכבודה חלה על רשות שדות התעופה ומשכך, קיים פטור מאחריות למוביל או לנתבעת 3 (בהקשר זה ראה- בר"ע (ת"א ) 2224/02 קיבריש טורקיש אייר ליינס נ' קוגן איבאל (2004)). יחד עם זאת ובנוסף, הנני קובעת כי לאור האמור בסעיפים הנ"ל האחריות חלה על המוביל האווירי – דהיינו על הנתבעת 2 ומשכך, לא קמה עילת תביעה ישירה של התובעים כנגד הנתבעת 3. לאור האמור הרי שדין התביעה כנגד הנתבעת 3 להדחות. 
7.	 הנתבעת 2 טוענת , כטענת הגנה, כי הואיל וכבודת התובעים הורדה מהמטוס בשל משקל עודף , בהוראת הקברניט ומתוך שיקולי בטיחות, הרי שלא ניתן לייחס לה אחריות לנזקים אשר נגרמו לתובעים כפועל יוצא מכך. טענתה זו של הנתבעת 2 מבוססת למעשה על סעיף 20(1) לאמנת ורשה ,כפי שתוקן בפרוטוקול האג מיום 28/9/1955 , הקובע כי : 
"בהובלת נוסעים וכבודה , ובמקרה של נזק הנגרם ע"י עיכוב בהובלת מטען לא יישא המוביל באחריות אם יוכיח שהוא שליחיו וסוכניו נקטו בכל האמצעים הדרושים כדי למנוע את הנזק או שנקיטת אמצעים כאמור היתה בלתי אפשרית לגביהם ".
בהקשר זה, במסגרת ד"נ 36/84 טייכר ואח' נ' איר-פרנס נתיבי אוויר צרפתיים, פ"ד מא(1) 589, 631 (1987)] נקבע כי: 
"ביטוי למאזן השיקולים הנ"ל ניתן למצוא בכך שמצד אחד סעיפים 17 19 לאמנה מטילים רמת אחריות גבוהה לנזקים, שנגרמו לנוסעים במהלך התובלה, וסעיף 20(1) מוסיף, שהנטל להוכחת חוסר הרשלנות מונח על כתפי המוביל.."
הנני סבורה כי הנתבעת 2 לא הרימה את הנטל להוכחת חוסר רשלנות מצידה ומשכך, אין בידי לקבל טענתה של הנתבעת 2 באשר לפטור מאחריות בהתאם לסעיף 20(1) . כך - ראשית, טענותיה של הנתבעת 2 בנוגע להורדת הכבודה כפועל יוצא ממשקל יתר לא נתמכו בראייה כלשהי. 
יתרה מכך, תנאי לפטור המוביל האווירי מאחריות הינו הוכחה שהוא ושליחיו נקטו בכל האמצעים הדרושים על מנת למנוע את הנזק או שנקיטת אמצעים היתה בלתי אפשרית בעבורם. בנסיבות כפי שהוכחו בפני – הנני סבורה כי הנתבעת 2 לא נקטה בכלל האמצעים הנדרשים לשם מניעת הנזק- כך, הוכח בפני כי הסיבה בעטייה נגרם המשקל העודף הינה טעינת כבודה כבדה של נוסעים אחרים. בהקשר זה, הנני סבורה כי חלה על הנתבעת 2 האחריות לאכיפת ההוראות הנוגעות למשקל הכבודה המותר לכל נוסע ובנסיבות בהן הוכח בפני כי לא עשתה כן, הרי שלא ניתן לקבוע כי נקטה את כל האמצעים לשם מניעת הנזק. זאת ועוד, אציין כי התרשמתי שהנתבעת 2 אף לא הקטינה את נזקי התובעים וזאת, הואיל ושינוע כבודתם, לאחר העיכוב הראשוני, התעכב אף הוא ובפועל קיבלו התובעים את כבודתם באיחור של שלושה ימים ואף זאת, לאחר שהם נאלצו לשלוח שליח מטעמם על מנת לקבל את הכבודה. 

לאור האמור, הנני קובעת כי הנתבעת 2 אינה יכולה לחסות תחת כנפי הפטור הקבוע בסעיף 20(1) לאמנת ורשה ומשכך, חלה עליה אחריות לפצות את התובעים בגין נזקיהם בכפוף לקבוע באמנה האמורה. 

8.	משקבעתי כי חלה על הנתבעת האחריות לשפות את התובעים בגין נזקיהם , הנני נדרשת לשאלת הפיצוי לו זכאים התובעים בגין איחור בקבלת הכבודה. 
בהקשר זה, בסעיף 22(2) לאמנה קובע כי : 
"בהובלת כבודה רשומה וטובין, מוגבלת אחריות המוביל לסכום של מאתיים וחמישים פרנק לקילוגרם, זולת אם הצהיר השוגר בעת העברת הצרור לידי המוביל הצהרת ערך מיוחדת על ענינו במסירה ושילם תשלום נוסף אם היה צורך בכך. במקרה זה יהיה המוביל אחראי עד כדי הסכום המוצהר, זולת אם הוכיח שאותו סכום עולה על ענינו הממשי של השוגר במסירה."
	צירוף סעיף 22(2) לעיל, עם הוראת  סעיף 1 לצו התובלה האווירית (זכויות משיכה מיוחדות) התשל"ט – 1978 הקובע כי הגבול המקסימאלי להיקף האחריות לכבודה שווה ל – 17 זכויות משיכה מיוחדות לכל ק"ג כבודה שניזוקה או שהגיעה באיחור- ובחינת 	ערך זכות משיכה מיוחדת, כפי שמצוי באתר האינטרנט של קרן המטבע הבינלאומית נכון ליום מתן פסק הדין(1$ = 0.640359 SDR ) – מעלה כי בהתאם לחוק ולאמנה זכאים התובעים לתשלום בסך של כ- 26.5 $ לכל קילוגרם כבודה אשר מסרו. אין בידי נתונים בדבר המשקל אשר נמסר בפועל על ידי התובעים ואולם, בהתאם לתנאי הכרטיס היו זכאים התובעים להוביל כבודה במשקל של 20 ק"ג לאדם ושמכך, הפיצוי המקסימאלי, בהתאם לאמנה לתובע, עומד על 1,908  ש"ח (530$) . 
	
	אלא שלטענת התובעים, במקרה שלהם , אין תחולה לאמנת ורשה לענין גובה הפיצוי וזאת הואיל ואין מדובר בטעות או בתקלה של הנתבעת 2 אלא בהעדפה מפורשת של כבודה אחת על זו האחרת. 
עיון בטענת התובעים מעלה כי למעשה טענתם אינה נוגעת ליחוד העילה בהתאם לאמנה ובהתאם לחוק ההובלה האווירית - טענה אשר נידונה בפסיקה ואשר התשובה בהקשר אליה אינה חד משמעית – אלא למעשה , חוסה טענתם תחת סעיף 25 לאמנת ורשה (כפי שתוקן בפרוטוקול האג) הקובע כי : 
"גבולות האחריות הנקובים בסעיף 22לא יחולו אם יוכח שהנזק נגרם כתוצאה ממעשה או ממחדל של המוביל, משמשיו או סוכניו, שנעשו בכוונה לגרום נזק או מתוך לא-איכפתיות ובידיעה שקרוב לוודאי שייגרם נזק בעטיים;: בתנאי שאם מעשה או מחדל כזה נעשו על ידי משמש או סוכן, יוכח גם כי הוא פעל תוך כדי ביצוע תפקידיו".

בע"א 192/83 אל על נתיבי איילון לישראל בע"מ נ' משה נעמת, פד ל"ח (4) , 57, עמד  בית המשפט העליון על הרציונל  שבבסיס אמנת ורשה ואמר: 
"שעה שיוזמי האמנה באו לקבוע את הכללים המחייבים בנושא ההובלה האווירית, על כל הכרוך בכך, הם ביקשו ליצור איזון בין הרצון להגן על ההובלה האווירית הבינלאומית מחד גיסא לבין הצורך לפצות נוסעים ובעלי מטענים, אשר ייפגעו במהלך ההובלה האווירית, מאידך גיסא. נקודת המוצא, אשר הדריכה אותם, הייתה, כי יש ליצור תנאים אשר יעזרו לקידום ההובלה האווירית, שבאותם הימים פסעה את צעדיה הראשונים. ביטוי למאזן השיקולים ולנטיית לבם של מנסחי האמנה נמצא בהסדר, שנקבע לעניין אחריותו של המוביל, כפי שהוא משתקף בפרק השלישי לאמנה, ובעיקר בסעיפים 17, 22, וסעיף 25שבה."

בעא 74/81 אולימפיק אירוויס ס.א. נ' מנקל מנזל קלימי (1982) , לז (1) 100 נקבע על ידי בית המשפט העליון כי  על מנת שיחול סעיף 25 לאמנת ורשה, ושמגבלות הפיצוי הקבועות באמנה תשללנה , על התובע חל נטל ההוכחה להראות כי המוביל פעל תוך מודעות למעשה או למחדל הרשלני ולהשלכותיו, בצירוף "מצב נפשי" שצריך להגיע לדרגה של פזיזות או לפחות של שיוויון נפש, לגבי התממשות הנזק, כאשר יש מודעות של המזיק לכך שנוצרו הנסיבות להתרחשותו. 

השאלה הנשאלת הינה האם התנהלות הנתבעת 2 , באמצעות הנתבעת 3, אשר משיקולים השמורים עמה הגיעה לכדי מצב בו קיים משקל יתר בטיסה, הינה פעולה באופן רשלני תוך מודעות למעשה הרשלני ולהשלכותיו . הנני סבורה כי יש להשיב על השאלה בחיוב. לענין זה, הנני סבורה , בנסיבות כפי שהוכחו בפני, כי הנתבעת 2 העדיפה להעלות כבודה כבדה, החורגת מהמשקל המותר וזאת, תוך שאין כל ספק שהיתה ידועה לה המשמעות הנובעת מכך – דהיינו, שכפועל יוצא מהעלאת הכבודה הנוספת ימנע שינוע כבודה אחרת. הנני סבורה כי בנסיבות אלו פעלה הנתבעת 2 , לכל הפחות, בחוסר איכפתיות לנזק אשר עלול להגרם לתובעים כפועל יוצא מהתנהלותה ומשכך, הנני סבורה כי חלה על התנהלותה הוראת סעיף 25 לאמנה ולא חלה עליה תיקרת הפיצוי הנקובה בסעיף 22(2) לאמנה. אשר על כן הנני נדרשת לבחינת נזקם של התובעים בפועל.

9.	התובעים טענו כי בשל אי הגעת המזוודות במועד הם נאלצו לרכוש ציוד חלופי מינימאלי ורכישת ציוד כאמור הוכחה בפני, באמצעות קבלות. יש להוסיף ולציין כי התרשמתי שאמנם הרכישות היו של פריטים מינימליים בלבד.  אשר על כן הנני קובעת כי התובעים בתק 61462-10-10 זכאים לפיצוי בסך  1,387 ₪ הנובע מרכישת ציוד חלופי, התובעים בתק 61487-10-10 זכאים לפיצוי בסך 1,106 ₪ הנובע מרכישת ציוד חלופי והתובעים בתק' 61500-10-10 זכאים לפיצוי בסך   550 ₪ הנובע מרכישת ציוד חלופי. 
בנוסף לאמור , טענו התובעים כי מזוודותיהם ניזוקו במהלך ההובלה האווירית – טענתם זו של התובעים לא זכתה לכל התייחסות על ידי מי מהנתבעות- וזאת, הן באשר לעצם הנזק והן באשר לגובה הנזק . משכך, הנני קובעת כי התובעים הרימו הנטל להוכחת הטענה. לאור האמור הנני קובעת כי התובעים בתק 61462-10-10 זכאים לפיצוי בסך  1,200  ₪ בגין הנזק למזוודות, התובעים בתק 61487-10-10 זכאים לפיצוי בסך 1,000 ₪ בגין נזק למזוודה והתובעים בתק' 61500-10-10 זכאים לפיצוי בסך  600 ₪ בגין נזק למזוודה.
זאת ועוד, בנסיבות כפי שהוכחו בפני הנני קובעת כי אמנם לתובעים נגרמו עגמת נפש, הפסד הנאה וחוסר נוחות כפועל יוצא מהעיכוב בהובלת הכבודה והטיפול אשר היה כרוך בקבלתה. הנני אומדת את הפצוי בגין ראש נזק זה על סך של  של 1,000 ₪ לכל תובע (על הזכות לתביעה בגין ראש נזק של עוגמת נפש ראה – בנוסף - ר"ע (מחוזי ת"א) 2630/04 איבריה נתיבי אויר ספרדיים נ' בן עזר (2006) וע"א (מחוזי חיפה) 1346/05 איבריה נתיבי אויר ספרדיים בע"מ נ'  ד"ר לורבר ואח' (2006) על גובה סכום הפיצוי ראה בדומה: תק (תא) 5966/05 יוגב נ' ישראייר (21/8/05) .

10.	סוף דבר הנתבעת 2 תשלם לתובעים בתק בתק 61462-10-10 סך כולל העומד על 4,587 ₪ לתובעים בתק 61487-10- סך כולל העומד על 4,106 ₪  ולתובעים בתק' 61500-10-10 סך כולל העומד על 3,150 ₪. כמו כן, תישא הנתבעת 2 בהוצאות בגין כל אחת מן התביעות בסך של 1,500 ₪. התשלומים יבוצעו בתוך 30 יום מהיום שאם לא כן יישאו הפרשי הצמדה וריבית כדין מיום פסק הדין ועד למועד התשלום המלא בפועל. 

התביעה כנגד הנתבעת 3 נדחית ללא צו להוצאות. 

11.	רשות ערעור לבית המשפט המחוזי בתוך 15 ימים ממועד המצאת פסק הדין.

12.	המזכירות תשלח את פסק הדין לצדדים בדואר. 

.

ניתן היום,  ה' תשרי תשע"ב, 03 אוקטובר 2011, בהעדר הצדדים.